Добри Жотев
Дойчин

chitanka.info

В леката предутринна просъница му се яви сън: овцете пасат по склоновете на Вуковски връх. Той свири на кавала, звънците на стадото звънят. Неусетно цялото стадо се откъсва от земята, възнася се към белите пролетни облачета и се размесва с тях. Но и самите облачета зазвънтяват. Такава хармония досега не е чувал. Хармонията препълва душата му.

Събуди го априлското слънце — грееше право в прозореца на овчарската колиба. Дойчин прикри с длан очите си и продължи да слуша нечуваното съзвучие. Искаше да го запамети. Непременно да го запамети!

Стана и малкият му помощник Левтерчо. Двамата излязоха навън. Малчуганът се зае да почисти дългите дървени хранилки, а кехаята донесе в кълчищена торба ярмата и грижливо я разсипа в тях. Левтерчо пусна агнетата. Те се нахвърлиха върху храната наредени едно до друго като жива броеница.

Дойчин полегна, опрян на лакът пред колибата. Малчуганът го загледа с благоговение. Чуден човек беше — всичките сто и петдесет овце познаваше по физиономия. Това както и да е — и той разпознаваше някои от тях, но кехаята ги различаваше и по глас.

Какво чудо беше през зимата, когато овцете се агнеха една след друга. Спят двамата в колибата. Кехаята уж спи и не спи — нащрек е. Към полунощ простене някоя родилка. Дойчин скача: ставай, Мъркуша се агни! Как познаваше още при първото проблейване, че е Мъркуша?! Изтичват в кошарата. Вдигат на треперещите краченца влажното, току-що родено агънце, държат го на ръце, докато майката го оближе, доближават муцунката му до майчиното виме да суче. Прибират се, но едва легнали — ново проблейване. Кехаята скача: Калуша! И пак в кошарата. Така цялата зима.

А тия звънци как ги „сгласяше“, та звъняха както звънците на никое стадо не звънят? Знаеха го по целия край. Хората се спираха да ги слушат и радостта не слизаше от лицата им.

Стресна го гласът на кехаята:

— Айде, росата просъхна, да пущаме стоката на паша!

— Айде — скочи Левтерчо и отвори вратата на овцете.

Те се заточиха покрай дъгообразната, покрита със слама кошара. Когато стигнаха зелените стръмнини на Вуковски връх, стадото се разпръсна. Кехаята извади кавала си, сглоби го и засвири. Звънците му пригласяха. Малчуганът се заслуша в познатото и никога неомръзващо му съзвучие и отрони:

— Батко Дойчине, откъде имаш тоя кавал?

Кехаята го погали по невчесаната коса.

— От дедо ми е останал. Голем кавалджия е бил.

— На него си се метнал комай, а?

Дойчин не отвърна. В ушите му зазвуча хармонията от предутринния сън. Погледна към небето. Там стояха пролетни облачета каквито видя в съня си. Само че сега те не звъняха, а сякаш слушаха звънците на стадото. Кехаята въздъхна и се обърна към помощника си.

— Левтерчо, требе да сменим звонците!

Малчуганът се изненада.

— Защо да ги сменяш?

— Пета година са вече — поизхабиха се.

— Я, изхабили се, нищо им нема!

Дойчин се усмихна снизходително.

— Езиците подбиват стените на звонците и им променят гласа. Овцете ги драскат по драките, жегите ги кривят…

Левтерчо го гледаше с неразбиращи очи.

— И така да е, батко, чорбаджията нема да ти даде пари за нови.

Дойчин се замисли.

— Може и да не даде, стиснат е. Нищо, я че опитам. Довечера нали че дойде да ни пообиколи.

Чорбаджията пристигна, когато стоката вече беше вкарана в кошарата. Двамата овчари бяха наклали огън пред колибата и варяха мляко в малко котле. Поканиха госта на вечеря. Той седна до огнището, като извади от пояса си голяма дървена лъжица.

— Е, как сте, що сте? Намира ли се паша за стоката? Нема ли болни овце?

— Сичко е наред, чорбаджи — отвърна кехаята. — Само едно нещо… Ама не знам ти що че кажеш?

— Думай — рече изтежко гостът.

Дойчин кусна от млякото и изговори на един дъх:

— Требе да смениме звонците!

Чорбаджията се удиви:

— Що им е, та да ги сменяш? Нема стадо със звонци като твоите.

— Нема, верно е — заинати се Дойчин, — ама пак требе да ги смениме.

— Това пари чини — заинати се и гостът. — Ти какво си мислиш?

Кехаята се приведе да стъкне огъня.

— Я че продадем на некой овчар старите звонци, а ти че дадеш малко прит и готово.

Гостът се замисли.

— Що да ти кажем, зависи за колко че ги продадеш…

— Това е моя грижа — свъси вежди кехаята.

Тази нощ Дойчин прекара в неспокойни просъници. На няколко пъти сънува звънтящите бели облачета. Будеше се и продължаваше да чува чудната хармония. Тя го довеждаше до екстаз и заедно с това го измъчваше. Непременно трябваше да купи новите „звонци“! Непременно да чуе хармонията наяве!

На изгрев-слънце остави стадото на Левтерчо и се запъти да обиколи съседните села — надяваше се да намери купувач. Прибра се надвечер весел и съобщи на помощника си, че е уговорил всичко. На другия ден дойде купувачът на кон, свали всички звънци от шиите на добичетата, напъха ги в огромен чувал и предоволен замина.

Стадото сякаш онемя. Ровините под Вуковски връх мълчаха посърнали — ехото от звънците беше потънало вдън земя. Левтерчо гледаше кехаята с осиротяла душа. Дойчин стоеше със занесен поглед. Малчуганът не можеше да си представи, че той буден сънува онова съзвучие.

След няколко дни отново дойде чорбаджията. Кехаята го посрещна възбуден и му връчи парите от продажбата. Той ги преброи два пъти. Беше доволен от сделката. Попита предпазливо:

— Колко прит требе да додадем?

Дойчин махна ръка.

— Нищо работа, още стотина лева. За секи случай, ако не ми стигнат. Колко пари ми останат, че ти ги върнем.

Чорбаджията не се съмняваше в честността на ратая, та разчеса брадясалото си лице, върна парите от продажбата, добави искания прит и потегли. Кехаята го спря.

— Че ми требе кон и два чувала. И ако може син ти утре да пасе стоката, ние с Левтерчо че одиме за новите звонци.

— Добре — съгласи се чорбаджията.

На другия ден кехаята и помощникът му потеглиха за града. Дойчин не спа цялата нощ, та очите му бяха хлътнали и трескави. Вървяха пеша. Левтерчо водеше коня. На възбог пееха чучулиги. Малчуганът вдигаше глава да ги види. Кехаята подметна:

— Нема да ги видиш, много са високо. По-добре слушай! Чучулигата пее от сърце повече от секо друго пиле. Славейчето, да кажем, е най-голем майстор, ама от време на време току спре, като да очаква да му рекат: Бравос, най те бива! На чучулигата бравос не й требе. Пее, пее, забравя се. Понекогаш й се пукне сърцето и като камък тупне на земята.

Дойчин възприемаше света най-вече със слух. Можеше да различава шума на тополата от шума на габъра. Разпознаваше кога пее славей, кога го имитира кос, колкото и сполучлива да е имитацията. Понякога слушаше с часове спяването между потока край овчарската кошара, щурците, лекия нощен ветрец и чухалчето. Дори характера на хората определяше по гласовете им.

Навлязоха в града около обед. Намериха звънчарницата и влязоха вътре. Посрещна ги дребен плешив продавач. Като видя едрия и както му се стори, недодялан селянин, подметна присмехулно:

— Какво ще обичате, господин овчар?

Дойчин огледа окачените навсякъде звънци и отвърна високо:

— Звонци.

Плешивият направи широк кръг с ръка.

— Ами, заповядай, „звонци“ колкото искаш.

Кехаята заоглежда. Бяха различни по големина. Опитваше да определи оня звънец, който ще се „сглася“ с неговия кавал. Оттам щеше да започне настройката на жадуваната хармония от просъниците му. Кавалът беше, така да се каже, камертонът му. Само че той не го наду, за да извади от него своето „ла“ — имаше го в главата си. Хора с абсолютен слух не се намират под път и над път. Чувал съм, че такъв слух е притежавал Моцарт.

След дълго взиране Дойчин най-после откачи един звънец и леко го полюшна. Звънецът прозвъня, но той го остави на тезгяха пред продавача и издума стеснено:

— Пукнат е.

Плешивият се обади:

— Какво! Пукнат ли? Главата ти е пукната!

— Пукнат е — още по-стеснено отвърна кехаята.

Продавачът заоглежда звънеца.

— Къде е пукнат? Да беше го погледнал поне!

Дойчин промърмори:

— Нема що да гледам. Чуем го.

Плешивият гневно тръсна звънеца на тезгяха. Кехаята пристъпи от крак на крак, взе го, взря се във вътрешността му и посочи с показалец:

— Те тука! Погледни!

Продавачът видя пукнатината, но не повярва на очите си. Обърна звънеца към светлината — пукнатината личеше по-ясно. Не каза нищо, а откачи друг звънец със същите размери и със страхопочитание го подаде на купувача. Дойчин полюшна новия звънец. Лицето му просветна от задоволство. Плешивият въздъхна с облекчение и вече беше готов да му предложи най-доброто в магазинчето.

Кехаята избра втори звънец и го „сгласи“ с първия. Донесе още два. Не му стигнаха двете ръце, та ги даде на Левтерчо. Четирите звънци запяха в тясната звънчарница. Очите на Дойчин припламнаха — беше намерил ядрото на сънуваната хармония. Подаде два звънеца и на плешивия. Той ги пое с готовност и залюшка отривисто. Минувачи надникнаха в магазинчето. Един от тях подвикна на продавача:

— Днеска комай имаш алъш-вериш, а?

— Имам, имам — извика плешивият, — влизай да помагаш! Трябват повече ръце!

Човекът влезе. Помамени от приятното съзвучие, влязоха и останалите. Звънчарницата се оказа тясна, та излязоха на тротоара. Кехаята овеси на китките на новопристигналите различни по размери звънци. Улицата се огласи. Събра се народ.

Дойчин беше в стихията си — не остави никого без работа. Хармонията се обогатяваше, а с нея и желаещите да помагат. Обясняваше на всекиго как, с каква сила и честота да люшка своя звънец. Влезе в магазинчето и домъкна три звънеца — гиганти. Техният звън вля в съзвучието тържественост и мощ.

Дойде ред на малките звънчета и хлопките. В множеството имаше деца. На тях ги връчи. Те галеха слуха със сребърното си звънтене.

Когато привърши всичко, Дойчин благодари на хората за помощта, разплати се с продавача и събра стоката си в двата чувала, като преди това обви всеки звънец в сено — да не се удрят един о друг при пренасянето. Такова нещо можело да развали гласа им.

В кошарата се прибра привечер. Стадото още го нямаше. Левтерчо извади един по един звънците и ги нареди по големина пред колибата. Кехаята ги преброи и заговори, като сочеше с показалец:

— Най-големия че вържем на шията на Вакльо. Има сила и два носи. Че гърми като камбаната на манастира „Св. Троица“. Тежко стъпва Вакльо, не обича да рипа много. И така требе! Останалите два че носят двамината му побратими. По-буйни са — добро исо че държат. Оня звънец че вържем на Мъркуша — плашлива е и от време на време че го раздрънква силно. Тоя до него че турим на Калуша. Она оди като градска кокона, та че го люшка кротко, кротко.

Така определи притежателя на всеки звънец от овните до агнетата. Левтерчо гледаше в прехлас кехаята. И тази нощ Дойчин не мигна. На сутринта започна връзването на звънците. Беше истинско свещенодействие.

Този път изведоха овцете над Старо селище. Долу в ливадите моми беряха киселец. Като чуха и видяха Дойчиновото стадо, размахаха белите си забрадки:

— Дойчинеее, жив да си! Що ти е бог дал, секиму да даде!

Кехаята помаха с ръка, после сглоби кавала и засвири. Мелодията се вля в съзвучието на пеещото стадо. Всичко стана хармония. Дойчин погледна белите облачета. И те звъняха. Сънищата бяха претворени в действителност. Опиянена, душата му разтвори крила. Нищо повече не му трябваше…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.